- Sledeći !
- Izvinite, izvinite!
Molim vas gospođice, moram da govorim sa vama.
Srešćete se sa vašim ocem, zar ne? - Da
Kako ste znali? - Mislim da sam ga upoznao.
Na ovom brodu, pre nekoliko godina.
- Ne znam dali je putovao istim brodom. - Siguran sam u to.
On svira muzetu, jeli tako?
Mislim da smo svirali zajedno. Ne znam dali bi se on setio ali...
pozdravite ga. - Hoću.
Ali, kako ste znali ko sam ja? Malo je to čudno, zar ne?
Pa, to je tajna a tajne treba čuvati.
Mada je vaš otac tada mislio drukčije.
- Hajde, krećite se! Bićemo ovde nedelju dana sa ovom brzinom!
- Molim vas prihvatite ovaj, mali muzički zalog.
- Žao mi je, ne čujem vas.
Želim da aaah, prihvatite ovaj mali, zalog.
- Ne čujem vas!
- Srećno! - Hvala, srećno i vama.
Zašto ne dođete i posetite nas jednog dana?
Živimo u Mond ulici, br 27. Moj otac ima ribarnicu.
- Možda.
- To je to, u redu. Sledeći!
- Idemo svi, pazite gde stajete gospođo, idemo, krećite se.
- Nikada mi je više nije spomenuo. A ja nikada nisam pitao.
Bar ne sledećih 12 prelazaka.
Pored toga on je bio srećan, kao i uvek. Popularnost mu je bila na vrhuncu.
Onda jedne prolećne večeri,
na pola puta između Đenove i Nju Jorka, na sred okeana.
- Za tri dana kada stignemo u Nju Jork, silazim sa broda.
Maca ti pojela jezik?
- Ne. Drago mi je.
Zar tako od jednom? - Mhm.
- Čoveče, to je strava. - Moram da vidim nešto tamo dole.
- Šta? - Okean.
- Zajebavaš me, ništa drugo osim okeana i ne gledaš od kada si rođen.
- Da ali odavde. Hoću da ga vidim odande, to uopšte nije isto.
- Čekaj da pristanemo, nagni se i dobro pogledaj, to je to.
- Ne nije. Sa kopna možeš da mu čuješ glas, to ne možeš sa broda.
- Kako to misliš njegov glas? - Njegov glas.
To je kao glasan vrisak, koji ti govori da je život ogroman.
Kada ga konačno čuješ tada stvarno znaš šta treba da radiš da bi nastavio da živiš.
Mogao bih da ostanem ovde zauvek. Ali okean, nikada mi ništa nebi rekao.
Ali ako bih sišao, živeo na kopnu nekoliko godina, tada bih bio normalan.
Baš kao i ostali.
I tada možda jednog dana, dođem do obale, pogledam, vidim okean...
I čujem njegov vrisak.
- Ne znam ko ti je napričao ove gluposti ili ih sam izmišljaš.
Želiš li da znaš šta ja mislim? Ja mislim...
da je pravi razlog zašto želiš sa broda, devojka.
Uvek je to devojka. Ali čak ako to i nije razlog...
To mi jednako odgovara, jer ja sam uvek želeo da siđeš sa ovog broda...
Da sviraš ljudima sa kopna, da oženiš lepu ženu i da imaš decu...
i sve te stvari u životu, koje nisu ogromne, ali su vredne truda.
- Doći ćeš da me posetiš, zar ne Maks? Na kopnu.
- Naravno.
Tako ćeš me upoznati sa majkom tvoje dece.
I pozvati me na nedeljnu večeru. Ja ću doneti desert i bocu vina.
A ti ćeš mi raći kako nisam trebao.
I dok mi pokazuješ svoju kuću, u obliku broda...
tvoja žena će spremati ćurku i dok sedimo za stolom reći ću joj da je izvrsna kuvarica.
Ona će reći kako ti sve vreme pričaš o meni.
Znaš, daću ti svoj kaput od kamilje dlake.
I zgledaćeš moćno kada budeš sišao.
Koliko li sam ljudi video kako se opraštaju na dokovima ne mareći.
Ali kada sam rekao zbogom 1900 bio je to pravi udarac.
Smejali smo se i govorili vidimo se uskoro,
ali u sebi znali smo da se više nikada nećemo videti.
- Zbogom 1900, čuvaj se, lepo se provedi!
- Hej svrati do Vilija! - Čuvaj se, čuvaj se, zaradi neku kintu.
- Šta je uradio, stao u govno? - Možda je zaboravio nešto.
- Možda je zaboravio zašto silazi.
- Bio je čudan dugo posle toga.
Nije pričao nisakim. Čuvao je to u sebi danima i danima.
Izgledao je zaokupljen nekim veoma ličnim stvarima.
I onda jednog dana, dok sam sedeo za barom,
- Hvala za kaput Maks, bio je kao saliven.
Prava je šteta.
Sada sam mnogo bolje. Završio sam sa svim tim.
- Baš kao u stara vremena.
- Otišao sam sa Virdžinijana 21. Avgusta 1933.
Sa svojim otpusnim papirima i platom. Sve je bilo u redu.
Znao sam da ću pre ili kasnije raskrstiti sa okeanom.
Tako sam i uradio.
Nikada više ništa nisam čuo o 1900 ili o Virdžinijanu.
Nije da sam ih zaboravio. Upravo suprotno.
Tokom rata uvek bih se zapitao,ko zna šta bi 1900 sada uradio da je ovde?
Ko zna šta bi rekao. Jebeš rat, rekao bi.
Ali nije isto kada ja to kažem.
- Mis Helga! - Doviđenja, zbogom!
- Stvari se menjaju znaš. Ko kaže da nije otišao.
Možda bi jedan dan stvarno trebao da odeš do te ribarnice i potražiš tu ženu.
- Možda.
- Hej Kon, šta je bilo, izgubio si noge mornara?
Gde si dođavola pronašao tu ploču?
- Šta si radio svih ovih godina?
- Pravio muziku.
- Čak i tokom rata?
- Čak i kada više niko nije plesao.
Čak i kada su padale bombe.
A ja sam nastavljao da sviram. Sve dok brod nije stigao ovde.
- Ti ovo zoveš brodom?
Više je kao brdo dinamita koje će svaki čas da eksplodira.
Malo je opasno slažeš li se?
- Šta ti radiš Maks, gde je tvoja truba?
- I ja sam to ostavio, odavno.
Ali znaš, sada, raspoložen sam da opet počnem.
Vrvim od novih ideja.
Hajde da napravimo duet, ti i ja.
Ili naš sopstveni bend.Deni Budman T.D. Lemon 1900 veliki bend.
Ha, to pokreće krv u žilama. Moglo bi da bude sila.
Hajde 1900, pođi samnom, siđimo. Gledaćemo vatromet sa obale...
i onda ćemo početi iznova.
Ponekad tako moraš da uradiš, ideš skroz nazad na početak.
Nisi završio dok god imaš dobru priču i nekoga da mu je ispričaš.
Sećaš se, ha? Ti si mi to rekao.
Ti sada imaš gomilu priča.
Ljudi će upijati svaku tvoju reč.
I poludeće za tvojom muzikom.
Veruj mi.
- I taj grad...
Jednostavno mu ne vidiš kraj.
Kraj, molim vas.
Samo mi molim vas pokažite gde se završava.
Svet koji sam pronašao na tom stepeništu, a bilo je i to sjajno. I taj kaput.
Kao da sam shvatio. I nameravao sam da siđem.
Garantovano.
To nije bio problem.
Ono što sam video zaustavilo me je, Maks.
Zaustavilo me je ono što nisam video.
Dok sam stajao tamo, ono što nisam vodeo.
U celom tom nagužvanom gradu bilo je svega osim kraja.
Nije mu bilo kraja.
Ono što nisam video jeste gde se cela ta stvar završava.
Kraj sveta.
Evo na primer klavir.
Dirke počinju, dirke završavaju.
Znaš da ih ima 88 i niko ne može da ti tvrdi drukčije.
One nisu beskonačne, ti si beskonačan.
Muzika koju možeš napraviti na svim tim dirkama je beskonačna.
To mi se sviđa. Sa tim mogu da živim.
Izvedi me na tu rampu i stavio si ispred mene klavijaturu sa milionima dirki...
milionima i milijardama dirki koje se nigde ne završavaju.
To je istina Maks, da se one nigde ne završavaju.
Ta klavijatura je beskonačna.
I ako je ta klavijatura beskonačna, na njoj nema muzike koju možeš svirati.
Sediš na pogrešnoj klupi. To je božiji klavir.
Gospode, jesi li video ulice, samo ulice, ima ih na hiljade.
I kako uspevaš tamo dole? Kako biraš samo jednu?
Jednu ženu, jednu kuću, jedno parče zemlje da bude tvoje, jedan pejzaž da gledaš.
Jedan način da umreš.
Ceo taj svet čeka tamo dole a ti čak i ne znaš gde se završava.
Mislim, zar se nikada ne raspadneš od straha pri pomisli na to?
Od ogromnosti takvog življenja?
Ja sam rođen na ovom brodu.
I svet je prolazio pored mene.
Po 2000 ljudi od jednom.
Svi su bili ovde, ali nikada više nego što stane između pramca i krme.
Sviraš tu sreću ali na klaviru koji nije beskonačan.
Ja sam naučio da živim na takav način.
Kopno, kopno je brod prevelik za mene.
To je žena previše lepa, to je predugačko selo.
Prejak parfem.
To je muzika koju ne znam kako da napravim.
Nikada nebih mogao da siđem sa ovog broda.
Ukoliko nebih izašao iz svog života.
I konačno, ja nizakoga ni ne postojim.
Sa jednom iznimkom Maks, ti si jedini koji zna da sam ovde.
Ti si manjina i bolje se navikni na to.
Oprosti mi prijatelju, ali ja ne silazim.
Hej Maks!
Kada odem gore i kada jedan čova proba da nađe moje ime na spisku...
- Kako ono beše tvoje ime? - A, 1900.
- Niman, Najtingejl, Najnstak, Nitltin... - Oh, vidite gospodine, ja sam rođen na brodu.
- Moliću lepo? - Rođen, odrastao i umro na brodu.
Možda nisam tu zavaden. - Aaaa, brodolom?
- A, ne, ne, ne, 6000 tona dinamita, buum.
- Jel se sada bolje osećate? - Da, lepo, osim što sam izgubio ruku.
- Ruku? - Da u eksploziji.
- Ako želiš pronađi tamo jednu. Šta reče koja ruka beše?
- Leva gospodine. - Oh, oh, strašno mi je žao...
izgleda da imamo dve desne. - Dve desne ruke?
- Da. Bojim se da je tako. Da li biste mi strašno zamerili ako biste...
- Ako bih šta? - Pa, uzeli desnu ruku umesto leve.
- Pa, kad se sve uzme u obzir, bolje i desna ruka nego nikakva.
- Apsolutno se slažem.
Ti se smeješ tome Maks, ali ja ne mogu. Provesti večnost sa dve desne ruke.
Kako bi napravio znak krsta?
Hej Maks, kako bih svirao muziku sa dve desne ruke? Da okrenem klavir naopako valjda.
- Šta bi ti uradio na mom mestu? - Ne znam.
Verovatno bih se osećao prilično beskorisno.
- Pre ili kasnije sve se priče završavaju. I tu nema više šta da se doda.
Bilo kako, hvala ti ćale.
- Hej Kon!
Jedna stvar mi još nije jasna. Ko je sakrio slomljenu ploču u klavir?
- Gledaš u njega. - Haa?
Pa, ipak nisi bio toliko beskoristan.
Hej Kon!
Evo, uzmi trubu.
Trebaće ti.
Ne brini za novac. Dobra priča vrednija je od stare trube.